Skogbevuxna bergsområden
Livsmiljöer i bergbunden terräng kan bestå av en eller flera naturtyper med olika slags skog. På här objekten syns berg i dagen och trädbeståndets struktur skiljer sig från den omgivande skogen.
![](https://static.metsanhoidonsuositukset.fi/sites/default/files/styles/scaled_xsmall/public/2023-12/Mets%C3%A4inen%20kallio_Lauri%20Saaristo.jpg?itok=0dJ5QUrK)
Identifiering och klassificering av bergbunden mark
Berggrunden kan karaktäriseras på olika sätt, men den viktigaste indelningsgrunden är näringsinnehållet och surhetsgraden. Utgående från dessa delas bergarterna in i karga och medelbördiga berg, kalkberg och serpentinberg[Lähdeviite1]. De näringsmässiga effekterna av det här slaget av berggrund har inte bara att göra med näringen i själva berget, utan också med hur lättvittrat berget är och hur sura vittringsprodukterna är.
Bergen kan också delas in på basis av bergytans lutning i flacka berg och stup. Ett bergsparti med en lutning på över 45 grader betraktas som ett stup[Lähdeviite2]. Det är inte bara näringstillgången och bergytans lutning som inverkar på bergsmiljön och dess artsammansättning, utan också ljus- och fuktighetsförhållandena och bergytans skrovlighet och sprickor.
Stup och skogen nedanför dem
Man hittar ofta många olika naturtyper vid stup och i skogen nedanför stupen. Artsammansättningen varierar beroende på hurdant stupet är. Ett stup kan vara kargt, medelbördigt eller bördigt och mer eller mindre skuggigt.
Ju mer mångfacetterad topografin vid och under stupet är, desto fler arter hittas vanligen där. De allra flesta arterna hittar man oftast vid basen av stupet. Växtligheten på själva stupet och under stupet tenderar att ha liknande krav på sin miljö. Om man kan identifiera flera olika ormbunksarter och ett tiotal mossarter kan man vara rätt säker på att artrikedomen på objektet är större än i genomsnitt.
Trädbeståndet nedanför stup som är nära naturtillstånd är värdefulla även om bergsområdet eller stupet i sig inte klassificeras som särskilt värdefullt. Typiska tecken på skog i naturtillstånd eller nära naturtillstånd är att träden är av olika ålder, beståndet är skiktat och där finns gamla, grova träd och död ved. Växtligheten, terrängen eller trädbeståndet avviker i allmänhet från den omgivande skogen.
Minst tio meter höga stup och skogen under stupet klassificeras som särskilt viktiga livsmiljöer enligt skogslagens 10 §.
Lågproducerande och skogbevuxna berg
Livsmiljöerna på bergbunden mark är vanligen karga med tvinvuxen skog, eller så är de helt kala. Den låga virkesproduktionen beror i allmänhet på den torra ståndorten och ofta också på den dåliga näringstillgången. De här objekten har ofta lämnats utanför aktivt skogsbruk eftersom skogsbruket inte är lönsamt på grund av den dåliga tillväxten och besvärliga drivningsförhållanden. På de här objekten förekommer i allmänhet både plantor och äldre träd, grova överståndare och torrakor, högstubbar och lågor.
Trädbeståndet i lågproducerande, bergbunden skog är ofta glest och domineras av tall som uppkommit på naturlig väg. Bland lövträdslagen är dåligt växande glasbjörk och rönn de mest typiska, och en förekommer ställvis. Beståndet är olikåldrigt och det är vanligt med döda träd i olika nedbrytningsskeden. Det kan också förekomma tallar med sköldbark på de här objekten, vilket har en stor betydelse för mångfalden. I bottenskiktet växer huvudsakligen lav, i fuktigare partier också mossa. I fältskiktet är ljung, kråkris och lingon vanliga, och blåbär kan förekomma på näringsrikare platser.
Skogbevuxna bergsområden är näringsrikare än tvinmarker och impediment och har ett trädbestånd som både till stamantal och volym överstiger lågproducerande, bergbunden skog, och har därför mer likheter med vanlig ekonomiskog. Huvudträdslaget på skogbevuxna bergsområden är ofta tall, men blandskog förekommer också om näringstillståndet tillåter det. Allra värdefullast med tanke på mångfalden är sådana skogbevuxna bergsområden där det förekommer gamla träd, död ved och en varierande beståndsstruktur. Skogen, stupen och fläckarna av mineraljord och torvmarker som finns mellan dem bildar en mångsidig och variationsrik mosaik.
Livsmiljöer på bergbunden mark som i virkesproduktionshänseende avkastar mindre än lavmoar ingår i de särskilt viktiga livsmiljöer som omfattas av skogslagens 10 §.
Kalkhällar
Kalkhällar är mycket sällsynta i Finland. De är små och svåra att upptäcka. Färgen på vittrande kalksten kan variera från gulaktig till sandbrun eller nästan svart. Kalksten vittrar lätt, vilket gör att man i allmänhet hittar kalksten i bergytan bara på sådana ställen där den skyddats från inlandsisens verkningar av hårdare bergarter.
Växtligheten på kalkhällar består till stor del av kalkfördragande och krävande lavar, mossor och kärlväxter. Kalkhällar har en betydligt större artrikedom är andra bergsmiljöer.
Serpentinberg
Serpentinberg består av serpentinsten, en bergart som innehåller serpentinmineral. På de här bergen påträffar man så kallad serpentinvegetation[Lähdeviite1],[Lähdeviite3]. Serpentinberg är sällsynta i Finland och förekommer närmast i östra Finland och mellersta Lappland.
I skogsmiljö förekommer serpentinbergen ofta i form av små, öppna eller glest beskogade fläckar. Utseendet kan variera betydligt beroende på bland annat kalkhalten. Serpentinberg som innehåller väldigt litet kalk kan vara helt kala, medan en bergyta där serpentinstenen är mer kalkhaltig kan ha ett rikt mosstäcke. Största delen av de naturtyper som är knutna till serpentinberg bedöms vara hotade.
Serpentinberg och block- och grusfält inom serpentinbergsområden är naturtyper som är strikt skyddade i naturvårdslagen och som inte får försämras eller förstöras.
Stenbunden mark och blockfält
Stenbunden mark och blockfält består av stenar och block vars form och storlek varierar beroende på uppkomstsättet. Blockfält som uppkommit som ett resultat av vittring är till exempel ofta kantiga, medan de som skapats av rinnande vatten har en rundare form. Näringsinnehållet i de olika bergarterna som ingår bestämmer vilket slag av växtlighet som förekommer och hur mångsidig den är[Lähdeviite4].
Stenbunden mark och blockfält är karga livsmiljöer med ett glest, tvinvuxet trädbestånd eller så är de helt trädlösa. Ofta är de orörda eftersom de saknar värde i virkesproduktionshänseende och virkesdrivningen är besvärlig. Det finns däremot en hel del arter som dras till de skuggiga, fuktiga livsmiljöerna mellan block och stenar som också ger skydd mot vinden. Speciellt värdefulla med tanke på hotade arter och andra värden relaterade till mångfalden är bland annat blockrika bäckmiljöer och blockansamlingar under stup.
Livsmiljöer på stenbunden mark och blockfält med ett glest trädbestånd vars virkesproduktion är mindre än den på lavmo ingår i de särkilt viktiga livsmiljöer som omfattas av skogslagens 10 §.
Klyftor och raviner
Genom ett annars topografiskt enhetligt bergsområde kan det löpa djupa klyftor och raviner.
En klyfta är en smal, geologisk formation med branta väggar som vanligen uppkommit genom en sprickbildning i berggrunden eller urgröpning under istiden. En ravin har inte lika branta väggar som en klyfta och kan ha uppkommit antingen genom sprickbildning i berggrunden eller genom erosion i mineraljorden. Klyftor och raviner är sällsynta, och har typiska särdrag som skiljer den från den omgivande naturen. Där kan finnas död ved eftersom de saknar värde ur virkesproduktionsmässig synpunkt och virkesdrivningen är besvärlig.
Miljöförhållandena i de livsmiljöer som man hittar i klyftor och raviner är ofta extrema. Det kan förekomma stora variationer i mikroklimatet inom själva objektet; värme-, ljus- och fuktighetsförhållandena kan vara mycket olika på ett litet område. Beroende på åt vilket väderstreck väggen vetter, kan man hitta både solexponerade och skuggiga livsmiljöer. Botten av klyftor och raviner är däremot svala och fuktiga och där förekommer försumpningar eller småvatten, som rännilar och små tjärnar. De varierande förhållandena och de näringsämnen som frigörs från själva berget skapar förutsättningar för förekomst av krävande växtarter.
Sådana huvudsakligen minst tio meter djupa klyftor och raviner med branta väggar i berggrunden eller mineraljordar, när de kännetecknas av en från omgivningen avvikande vegetation, omfattas av skogslagens 10 § gällande särskilt viktiga livsmiljöer.
Bergsmiljöernas betydelse för mångfalden
De torra förhållanden som är typiska för bergsmiljöer gör dem olämpliga som livsmiljöer för många arter, men de saknar för den skull inte liv. Det finns många arter som lever i bergssprickor, blockfält och på gamla eller döda träd, som anpassat sig för just de här förhållandena.
Bergbunden mark utgör en synnerligen viktig livsmiljö för vissa hotade arter. Det finns närmare 300 hotade och nästan 150 nära hotade arter som huvudsakligen lever i bergmiljöer[Lähdeviite5]. Till de viktigaste livsmiljöerna hör kalkberg, där lever två tredjedelar av bergsmiljöernas hotade arter. Två tredjedelar av hotade och nära hotade arter i bergsmiljöer är lavar och över en femtedel mossor.
Av de olika naturtyperna på berg är det bara kalk- och serpentinberg som bedömts som hotade. Hoten mot naturtyperna på berg består närmast av gruvdrift, byggande, igenväxning samt skogsförnyelse och skogsvård.
Skogsbruksåtgärderna påverkar livsmiljöerna på bergbunden mark närmast då mikroklimatet förändras vid avverkning och då en tät plantskog gör att objektet växer igen. Livsmiljöer vid skuggiga stup och strandklippor har bedömts vara nära hotade, främst på grund av avverkningar som utförs för nära berget, vilket orsakar ett torrare mikroklimat[Lähdeviite1].